Miss Zott, hvordan skal du ta røntgendiffraksjonsbildene...
UCLA 1950 KVALIFISERINGSEKSAMEN
...uten først å tørke ut proteinet til et mineralkrystall?
Dr. James Bernal og dr. Dorothy Crowfoot Hodgkin
har utviklet en teknikk for å utsette pepsinkrystaller for røntgenkrystallografi
i moderluten som de ble krystallisert i.
I krystallformen oppløses proteinene fra cellemiljøet sitt.
Dermed får jeg muligheten til å avbilde både større proteiner og nukleinsyrer.
Jeg kan godt utdype.
- Tenkte du var her. Jobber alltid. - Nei. Jeg ser på klokka hele tiden.
Hva sa de? Fortell meg alt.
Vi kan ikke være sikre ennå, men du imponerte vettet av dem.
Er det sant? Jeg kan ikke tro det.
- Det er ikke offisielt ennå. - Hvem er imot?
- Meyers. Han er fra den gamle garde. - Så du ansiktet hans da jeg svarte ham?
- Han trodde han lurte meg. - Et av mine stolteste øyeblikk her.
Dr. Bates, jeg...
Å gud, nei. Det går bra. Vi er de eneste som er her.
Nei...
Jeg har ikke slike følelser for deg, dr. Bates.
Ikke spill dum, Elizabeth. Vi vet at du er alt annet enn dum.
- Jeg burde... Ikke her inne. - Hei, vent litt. Bare slutt.
- Ikke beveg deg. - Slutt! Vær så snill!
Gud! For svarte!
Din jævla hurpe!
Du er en heldig jente.
Dr. Bates har gått med på ikke å anmelde deg for grov legemsbeskadigelse.
Men fakultetet har bedt om at du formelt erklærer at du angrer deg
før du kan fortsette som doktorgradskandidat.
Skal jeg be om unnskyldning?
Miss Zott, ved slike misforståelser
er det sjeldent man får en ny mulighet.
Dette er en elegant løsning som funker for alle.
Med mindre du foretrekker å gi opp kandidaturet.
Jeg driver forsøk og er flere måneder unna publisering.
Du stakk en fast ansatt professor med en blyant.
Si at du angrer på det du gjorde, så later vi som om dette ikke skjedde.
Når jeg tenker meg om, er det noe jeg angrer på.
Bra.
At jeg ikke hadde flere blyanter.
BASERT PÅ BOKA AV BONNIE GARMUS
- Jeg vil tilbake til min forrige stilling. - Jeg skjønner ikke helt.
- Jeg ønsker ikke å jobbe med Calvin Evans. - Hvorfor ikke?
Det fungerer ikke.
Det var trist å høre, men jeg kan ikke gjøre noe med det.
Hva må jeg gjøre, Fran? Fylle ut et skjema? En lang sluttsamtale?
- Jeg kan gjøre alt det meningsløse du vil. - Du er noe for deg selv.
Er ikke engang dr. Calvin Evans bra nok for deg?
- Unnskyld meg? - Siden du begynte her,
har du oppført deg som om du er bedre enn oss.
Du vandrer rundt med din perfekte nese i været som om du oppfant penicillin.
- Penicillin ble oppdaget, ikke... - Slutt.
Trenger ikke et foredrag av en som er helt uvitende.
- Hva mener du? - Jeg sa
det ville bli komplisert, men du hørte ikke på meg
fordi jeg er en tåpelig, overfladisk dame.
Hva kan vel jeg lære en stor laborant som deg?
- Jeg er kjemiker. - Du er en snobb.
For god for Lille Miss Hastings.
- Bryr deg ikke om hvor mye tid og innsats... - Jeg deltok!
Nei, du dro tidlig. Uten å si ifra. En annen heldig jente kunne fått plassen.
Hvem bryr seg om en falsk missekonkurranse?
Jeg! Det er jobben min å bry seg. Jeg tror folk er enige i
at det er en viktigere jobb enn å åpne bena for den største forskeren her.
Det er helt feilaktig.
Dr. Evans er ikke akkurat populær,
men han er en innmari god forsker. Og du er ingen av delene.
Du kan ikke tvinge meg på trass. Jeg skal snakke med dr. Donatti.
Vær så god. Han vil si at vi allerede har ansatt en ny person.
En glup, ung fyr fra Harvard. På hans anbefaling, faktisk.
Det er ikke min skyld at du må ligge som du reder.
ADGANG FORBUDT TILHØRER DR. CALVIN EVANS
Hei.
Hallo.
Kan vi prate?
Gå til den siden av rommet. Dette er min side.
KJEMILAB IKKE FORSTYRR
Jeg har laget et nytt system som maksimerer produktiviteten vår
og respekterer hverandres grenser.
Det blir din side av laben. Dette blir min side.
Rommet er ikke helt symmetrisk, så jeg ga meg selv 11 kvadratcentimeter mindre.
Det er rettferdig med tanke på kroppsmassene våre.
Elizabeth, hva gjorde jeg som var så galt?
Det er klarere slik.
Har det å gjøre med hygiene? For undertøyet er borte.
Jeg lover at jeg ikke skal spise salte kjeks på laben lenger.
Hva enn det er, kan jeg gjøre det godt igjen.
Dr. Evans, jeg holder på med noe. Kan vi ta samtalen senere?
Selvfølgelig.
Skal jeg...
Jeg kan bare dra. Så du får stedet for deg selv.
Greit.
24 TIMER - 36 TIMER 48 TIMER - 60 TIMER
Ikke spis det! Du blir dårlig.
Vent her. Snart tilbake.
Hyggelig å møte deg også.
Vel, lykke til.
Er dere klare for å ekstrahere DNA fra et jordbær?
Vi setter i gang.
- Var det alt? - Hallo.
"Var det alt?" Du ser på bruksanvisningen til liv.
Ser ut som en buse.
Huff.
Kan vi se på TV?
- Takk for at du passet på dem. - Jeg prøvde.
California veivesen sendte ut inspektører til tross for underskriftskampanjen vår.
Eller på grunn av den.
De målte i nærheten av kirken. Kan du se for deg det?
Det er fryktelig.
- Er det noe jeg kan gjøre? - Ja, faktisk.
Byrådet skal ha et møte snart,
og Adams-Washington-komiteen skal legge frem saken mot motorveien.
Hvis du kom og viste støtte, kunne det utgjøre en stor forskjell.
Greit, men jeg har ingen ekspertise innen byutvikling.
Du trenger ikke ekspertise. Jeg har det.
Jeg trenger en som ser ut som deg, som står på vår side av rommet,
og som støtter meg når jeg sier at dette er et samfunnsproblem.
Jeg kommer. Det kan du stole på.
Takk.
Går det bra?
Ja.
HVA ENN DET VAR JEG GJORDE, SÅ ER JEG LEI FOR DET. - CALVIN
Han er ikke i bygningen.
Forlat rommet.
Dette er tredje uke på rad at jeg måtte avlyse golfen for å sitte i et rom
og vente på et spøkelse.
- Sir, jeg... - Calvin Evans er en stjerne.
Hastings trenger stjerner. Vi trenger prisene og tilskuddene som følger med dem.
Stjerner kan ikke forkastes.
Du er ikke en stjerne, Robert. Du er en mann i dress.
Menn i dresser kan forkastes.
La oss hoppe over påskuddet for disse ukentlige møtene
i dette fryktelig deprimerende rommet og sette en tidsfrist.
Innen første februar må Evans være her og presentere søknaden til Remsen.
En dag senere, og du er ute.
Ikke vær gretten, Robert. Jeg er også en mann i dress.
Det er bare det at min er dyrere.
- Hvor er Evans? - Jeg har ingen anelse.
- Han bryr seg om deg, gjør han ikke? - Det må du spørre ham om.
Folk vil bli avskjediget.
Hvis han ikke sikrer finansieringen innen begynnelsen av året, må jeg si opp folk.
Laboranter, for eksempel.
Sekretærer. Alle de kvinnelige assistentene ryker først.
Mennene må ta seg av familiene sine.
Når man er i min posisjon, er dette tingene man må vurdere.
Dr. Donatti, er det en trussel?
Når jeg sparker dem, skal jeg si sannheten.
At jenta som distraherte Calvin Evans, har skylden.
Calvin?
Calvin.
- Hva? - Donatti kom innom laben i går.
Hva så?
Han kommer til å sparke folk hvis du ikke får Remsen-tilskuddet.
Mer press. Perfekt.
Perfekt.
Vet du hva jeg har gjort siden jeg fikk tilskuddet for to år siden?
Ingenting.
Jeg går inn på laben hver dag og lukker døren så ingen ser
at jeg ikke har oppnådd noe som helst.
Jeg er tom for ideer.
Så møtte jeg deg, og du hadde så mange.
Og jeg kunne puste igjen.
Vi skapte noe.
Og så bare...
Du forlot meg uten forklaring. Du bare...
Jeg mente ikke å såre deg.
Det er bare ting som det er vanskelig for meg å snakke om.
Jeg må ha døren åpen fordi jeg må vite at det er en vei ut.
Ok.
Jeg kan gjøre det.
- Jeg savner å jobbe med deg. - Jeg savner også det.
Det er bare det...
Det er vanskelig å stole på at dette partnerskapet ikke vil forfalle.
Det kan det. Kan ikke være helt sikker.
Ok.
Da ses vi på mandag.
Elizabeth. Hva heter hunden din?
Seks Tretti.
Flott navn. Oppkalt etter karbon og sink, vil jeg tro.
Nei, oppkalt etter når han vekker meg. Presis som en klokke.
- Kan jeg spørre om en ting til? - Å spørre om å spørre er ineffektivt. Ja.
Vil du lære å ro?
På den? Nei. Nei takk.
Nei. Nei, jeg mente på vannet.
Det er beroligende, pittoresk. Og snakk om effektivitet.
Ingenting er mer perfekt avmålt, mer vitenskapelig enn roing.
Den minste bevegelse forstyrrer båten.
Jeg sliter med å tenke meg en som passer bedre til sporten enn deg.
Og det kan være bra for lagarbeidet.
Husk å trekke pusten og slappe av.
- Bare vær tålmodig. Du forhaster deg. - Forhaster meg? Du sa jeg var for treg.
- Kom deg ut av hodet. - Umulig.
- La årene synke ned. Du er flink. - Calvin Evans, jeg er helt
- og fullstendig håpløs. - Hei, nei!
Elizabeth. Elizabeth!
"Det er beroligende", sa han. "Det er pittoresk", sa han.
- Hvorfor sa du ikke at du ikke kan svømme? - Du sa vi skulle være i en båt.
En båt opphever behovet for å svømme.
Ideelt sett, ja.
Takk for at du ikke lot meg dø.
- For at jeg galant reddet livet ditt? - Vær så snill. Ikke gå så langt.
Det er pittoresk. Det skal du ha.
Elizabeth, jeg tror dette blir et problem.
Jeg vet ikke om det finnes en løsning.
Jeg begynner å få følelser for deg.
Dype følelser. Det er ikke rettferdig mot deg som forsker.
Du fortjener å bli behandlet med profesjonalisme og respekt.
Så kanskje du hadde rett. Kanskje det er best om vi jobber hver for oss.
Da blir jeg ikke utsatt for feromonene dine...
Stemmer.
Hva nå?
Vi fortsetter.
Men vi kommer vel til å gjøre det igjen? Kysse?
Ja. Det er alltid en fare for det.
Dere kan se at denne ruten er den mest økonomisk effektive,
og den vil også live opp flere forfalne fellesskap.
REDD OSS FRA MOTORVEIEN
Motorveien blir et skinnende eksempel på urban geografi.
Takk, Mr. Jenkins.
Nå skal vi høre fra en representant fra Adams-Washington-komiteen.
God ettermiddag. Jeg heter Harriet Sloane.
Advokatassistent for Eugene Hollis, stolt Sugar Hill-beboer
og grunnlegger av denne komiteen.
I forsvaret av forslaget brukte du ordet "forfallent" ni ganger
for å beskrive Sugar Hill.
Jeg er ikke sikker på om jeg vet hva det ordet betyr.
Dystert, trist, ugjestmildt. Trenger du at jeg definerer noen av de ordene?
Takk. Det trenger jeg ikke.
Jeg spør bare fordi jeg er forvirret.
Jeg har to barn, Linda og Junior, som liker å selge limonade på Berkeley Square.
Duke Ellington og Hattie McDaniel har sammenkomster i herskapshusene sine.
Mannen min, som for tiden tjenestegjør i Korea,
er den første svarte overlegen.
En av naboene mine kan vinne nobelprisen i kjemi.
Så når du sier "forfallent", så skjønner jeg det ikke.
Når dere ønsker å legge motorveien gjennom vårt hovedsakelig svarte nabolag,
og to andre svarte nabolag flere kilometer unna,
bare på grunnlag av at de er "forfalne",
er min eneste utvei å stille spørsmål ved definisjonen av ordet.
Jeg har prøvd å tilsette PRPP og ATP i ulike konsentrasjoner,
- men resultatet er alltid det samme. - Kanskje løsningen er for sur?
- For basisk? - Jeg er oppriktig fornærmet.
- Tror du jeg er en dumskalle? - Nei, definitivt ikke.
- Vi burde ta en pause. - Vi har ikke vært produktive.
Derfor burde vi ta en pause. Elizabeth, du er smartere enn meg,
men jeg har noe som du ikke har.
Et Y-kromosom?
Ja. Men jeg har også et jazz-tankemønster.
Jeg vet når jeg skal lene meg tilbake, ta det rolig, la ideene...
- Slentre. - ...bære meg dit de vil.
Retningsløst, uten et mål?
Mot det største målet.
Hva er det?
De gode sakene.
La oss komme oss ut herfra. Jeg vil ta deg med til et viktigere sted.
Det går bra. Jeg er her.
Jeg tror problemet er at kroppens stuperefleks
blir overstyrt av min fryktparalyse-refleks.
Jeg må bare finne en måte å omgå den refleksen på.
Det er mulig.
Jeg tror du må lære å blåse bobler.
Vi prøver dette.
Legg hendene på veggen, ha ansiktet i vannet
og blås bobler. Ikke engang hele hodet. Bare ansiktet. Sånn her.
Du greier det.
Det er tåpelig at jeg er så nervøs.
Jeg er her.
Jeg ombestemte meg.
Vel, ok.
- Hva om vi kysser? - Hvordan vil det hjelpe?
Hvis munnen din er opptatt mens vi dykker,
tror jeg det kan funke. Du må bare stole på meg.
- Gjør det. - Er du sikker?
Gjør det før jeg tenker meg om.
- Hvordan var det? - Jeg er ikke sikker. Vi burde prøve igjen.
- Hva er det du skriver? - Bare noen tanker. Ikke klar for å dele.
Gi meg et hint.
Du forførte meg, og så lurte du meg.
"Gjentatt hydrolyse av ATP etter reduksjon til ADP"?
Noe jeg leker med. Produktene er AMP, men jeg sitter fast. Det er umulig.
De hydrolyserte molekylene frigjør et uorganisk pyrofosfat.
Jeg er veldig tiltrukket av deg nå.
Med energien fra reaksjonen, i tillegg til ionet med fosfor...
Der har vi det, Calvin.
Herregud. Kom hit.
Skal du hjem i jula?
Hva mener du?
Du har vel en familie å feire julen med?
Nei. Hva med deg?
Jeg føler ikke for å feire i år. Alt jeg ønsker meg, er å fortsette å jobbe.
Det er rart, Elizabeth.
Hvorfor det?
Jeg føler det samme.
Hva med deg?
Calvin, skru av musikken.
Gjør det igjen. Jøss.
- Jøss. Du milde himmel. - Greide vi det? Vi greide det.
Vi burde feire.
Vi må feire.
Bli med meg.
Nummer åtte, din lille rakker.
Det er sånn du danser.
Dette er første gang jeg ikke hater jula.
Liker du ikke høytider?
De bare minner meg om ting jeg ikke ønsker å bli minnet om.
Samme her.
- Som hva slags ting? - Alle slektningene mine er døde.
Jeg er alene i verden. De vanlige festlige julegreiene.
Jeg er lei for det.
Hva med deg?
Familien min? Jeg mistet broren min da vi var unge.
Og foreldrene dine?
Jeg har ikke snakket med dem siden jeg var 17. Det var mitt valg.
- Veldig festlige julegreier. - Virkelig.
Vi er dårlige på å feire jul.
Jul er fiksjon.
Akkurat. Jul er fiksjon. Det glemte jeg.
Da er vel gaver utelukket.
Jeg sa ikke det. Jeg mener... Det kommer an på. Hva skal du gi meg?
Møt meg i kafeteriaen om to og en halv time.
Ok.
Jeg hadde noe A5P jeg ønsket å rense før neste uke, så...
Perfekt. Ok.
To og en halv time.
- Lagde du mat til meg? - Kan ikke love at det smaker like godt.
Men jeg prøvde å lage det tidligere, og det var spiselig.
- Åpen flamme er en sikkerhetsrisiko. - Bare vent til du smaker på kyllingen.
- Dette er rart. Jeg er... - Ja.
For langt unna? Ja.
Du vet, det er ikke...
Det er bra. Godt.
Godt?
- Ikke godt. Den er godt stekt. - Den smaker godt.
Gaven din.
Seks Tretti kan være løpekameraten din. Jeg kommer ikke til å gjøre det med deg.
Det er perfekt.
Jeg har en siste ting.
En liten ting, men...
Jeg syns du burde flytte inn hos meg. Du vil kanskje si at vi går for fort frem.
Men vi tilbringer all vår tid sammen, og jeg har masse plass.
Det er ulogisk at vi stadig drar frem og tilbake...
Og det er veldig forvirrende for Seks Tretti.
Ja. Ekstremt forvirrende for Seks Tretti.
Jeg må være med på å betale leien.
Jeg eier huset. Det er helt nedbetalt.
Nei. Jeg skal bidra på en eller annen måte.
Middag fire kvelder i uka.
Tre middager og en lunsj.
Avtale.
La meg smake.
Jeg tror det er noe som mangler.
Ja, det er ganske mye som mangler.
- Men det er en strålende start. - Takk.
Greit, sett i gang. Hva mangler?
Har du notisbok og blyant?
Harriet. Unnskyld, han venner seg fortsatt til båndet.
Jeg har en spennende nyhet.
Pokker. Møtet. Jeg er så lei for det. Det er bare forskningen med Elizabeth.
Og du vet, jeg... Vi skal holde en presentasjon om noen timer.
Ikke tenk på det. Du har visst hendene fulle.
- Hvordan gikk det? - Hvordan tror du det gikk?
- La meg hjelpe deg. - Jeg tar meg av det. Takk.
Lykke til med presentasjonen.
Jeg bygger på arbeidet til Pauling,
og hypotesen min støtter oppfatningen... Unnskyld.
Hypotesen min,
støttet av oppfatningen om at proteiner består av aminosyrer...
Unnskyld, kjeder. Består av hele kjeder av aminosyrer.
Det er spennende.
Er du klar?
Jeg måtte vente lenge.
God ettermiddag.
Dr. Evans, vi har hørt mange presentasjoner med nøye forskning i dag.
Vi gleder oss til å høre hva som har holdt deg bak lukkede dører så lenge.
Takk, dr. Donatti. Men som førsteforfatter skal Elizabeth stå for presentasjonen.
Dr. Evans og jeg har undersøkt de novo nukleotid syntese
som en måte å bedre forstå tidlig biokjemisk evolusjon og abiogenese.
I motsetning til aminosyre-gruppen går vi ut ifra at DNA,
ikke protein, er grunnlaget for liv.
Vi greide å isolere PRPP og brukte det til å syntetisere uridinmonofosfat
og inosinmonofosfat for pyrimidiner og puriner.
Unnskyld, sier du at du kan skape nukleotider fra bunnen av?
Det er akkurat det jeg sier, dr. Price.
Om du så har greid å syntetisere nukleotider,
mener vi på Hastings at DNA vil vise seg å være en blindgate.
Protokollen du og dr. Evans har funnet på, er nok bare et festtriks.
Enten du tror at proteiner eller DNA er grunnlaget for liv,
er denne syntese-veien hittil ukjent.
Diels og Alder vant nobelprisen for diensyntese.
Miss Zott.
- Miss? Er hun ikke doktor? - Hun er laborant.
Hennes forskning er grunnlaget for dette forslaget.
Dr. Evans, vår institusjon har et rykte.
Et rykte som er basert på at forskere i verdensklasse, som deg selv,
gjør arbeid i verdensklasse. Ikke på de besnærende teoriene til en pen laborant
- som har distrahert ham fra ekte arbeid. - Dette arbeidet er banebrytende, sir.
Sir, en laborant som er førsteforfatter foran en kjemiker?
Hastings vil bli gjort til latter av hele forskningsmiljøet.
Jeg vil heller stenge stedet.
Har dere noen andre kjemikere som skal holde presentasjon, eller er vi ferdige?
Vi er ferdige.
- Vi drar hjem. - Vi tar navnet mitt av avhandlingen.
Nei, det gjør vi ikke.
- Elizabeth. - Vi kan ikke fullføre forskningen
uten tilskuddet, og da må vi levere det inn.
- Arbeidet er for viktig. - Jeg beskyttet deg.
Calvin, du må forstå dette.
Hvis jeg ikke står på mine egne ben, er jeg ingen.
Og du må forstå dette. Du er det jeg verdsetter høyest.
Ikke fordi du er pen eller smart, men fordi vi elsker hverandre.
Du kan prøve å nekte for det, men jeg vil ikke tro deg.
Når visse atomer kolliderer, er det momentant og uunngåelig.
Grunnleggende kjemi.
Jeg nekter ikke for det.
Takk.
Vi sender det inn uten Hastings.
- Kan man gjøre det? - Jeg vet ikke om noen har prøvd.
Jeg er ikke nedfor når jeg er med deg.
Takk?
Nei, jeg bare...
Jeg mener, mesteparten av livet har jeg levd med en
uforklarlig panikk i hjerteroten.
Når vi er sammen, blir den stille.
Du er som en medisin som jeg ønsker å ta for alltid.
Hvis du med "for alltid" snakker om den tradisjonelle modellen,
vil jeg være tydelig så det ikke oppstår forvirring.
Jeg vil ikke gifte meg, og jeg vil ikke ha barn.
Nei, ikke akkurat nå, men før eller siden.
- Du hadde blitt en utrolig... - Calvin, du kunne fått seks-sju barn,
og det ville ikke påvirket livet eller arbeidet ditt. En kvinne må gjøre et valg.
Ønsker hun å få barn eller å gjøre noe som helst annet?
Jeg har gjort valget mitt og kommer ikke til å ombestemme meg.
Og hvis det betyr at dette tar slutt, så skjønner jeg det.
Takk for at du fortalte meg det. Nå vet jeg det.
Vet hva?
Hva du trenger.
Så lenge jeg har deg, og du er lykkelig, så er det nok for meg.
Det er mer enn jeg kunne ha sett for meg. Og det er absolutt...
Hva?
Jeg vet ikke.
Vitenskapen har prøvd å definere lovene som styrer universet.
Ligningene som kan forklare fortiden vår og forutsi fremtiden vår.
Men jeg begynner å lure på om vi har glemt den viktigste variabelen.
Ikke si at det er Gud.
Overraskelse.
Overraskelse?
Hva om livet nødvendigvis er uforutsigbart?
Kanskje det til og med er det som gjør det mulig til å begynne med.
Er det sånn du forklarer abiogenese? Hvordan livet begynte?
Overraskelse.
- Tror du Remsen vil like det? - Greit. Ok.
Hør her. En av vitenskapens største sinn og hans revolusjonerende teori:
Overraskelse. Vi kan ikke forutsi noe.
Greit. Vi skal ta en løpetur. Jeg må tenke på hydrolyserende enzymer.
Det er en blindgate.
Man vet aldri.
Vi er nærme.
Veldig nærme.
Ja, vi skal dra. Flink bisk.
Kom igjen. Vi løper.
Ok, kom igjen. Ok.
Ja. Ja, bisk.
Kom igjen. Seks Tretti, det går bra. Kom hit. Kom igjen.
- Ok. - Han rører seg ikke!
- Gi meg en håndsrekning. - Hent hjelp!
Tekst: Espen Stokka