Upp!
Jag minns inte dagen jag föddes.
Jag minns inte mina föräldrar.
Jag minns inte hur jag hamnade här, där jag så uppenbart inte borde vara.
Det första jag minns är rädsla.
Kom. Kom igen! Kör! Kör!
Jag var där för att vara modig. Jag tränades att beskydda.
Jag skulle agera, istället blev jag som förlamad.
Kom igen. Kör.
Jag var en fegis, och jag hatade mig själv för det.
- Och sen... - Är du hungrig, gubben?
...träffade jag henne.
Vänta. Jag kommer snart.
För första gången i mitt liv kände jag nåt annat än skräck.
Jag kände mig trygg.
Jag kände mig älskad.
Och kärlek kan förändra saker.
Jag kunde beskydda henne. Jag kunde beskydda honom.
Det var mitt syfte.
Men jag hade fel.
Jag kunde inte beskydda honom.
Och i den stunden,
blev allt jag nånsin tänkt om mig själv, alla farhågor jag haft,
till verklighet.
BASERAD PÅ BOKEN AV BONNIE GARMUS
MOORE & SONS BEGRAVNINGSFIRMA MAHOGNYSAMLINGEN
Personalavdelningen. Det är...
Ja. Ja, det stämmer.
Vad?
Herregud. När?
Att saker inte sker enligt er tidsplan
innebär inte att Gud inte har en plan för er.
Josefs bröder förrådde honom,
sålde honom som slav, men Gud hade sin egen plan.
Ja.
David var bara en herde...
- Mamma. M... - ...men Gud hade sin egen plan.
Var är dr Evans nu?
På begravningsbyrån.
Jag trodde han var i jorden.
Han är på begravningsbyrån, han blir begravd på tisdag.
Var är hans själ?
Hans själ har åkt till himlen för att vara med Gud.
- Varför inte hans kropp? - Den ligger i jorden.
Vi lyssnar på pastorn, okej?
- ...lita på att Han har en plan. - Ja.
Han kommer att leda oss till rättfärdighet.
Ja.
- Amen. - Amen.
- Jag ska lägga till dr Evans i mina böner. - Vad fint, raring.
Jag kommer snart.
Miss?
Ralph Bailey. Jag skriver en artikel om Calvin Evans för Times.
Får jag ställa några frågor till er?
Jag antar att ni är familj.
Nej.
De första två raderna brukar vara reserverade för familjen... Jag antog...
Kan ni då berätta hur ni kände honom?
Kanske dela en anekdot? Kände ni honom länge?
Nej.
Nej, ni...
Nej, jag kände honom inte länge. Jag kände honom inte länge nog.
Jag skulle gärna höra lite bakgrund. Jag har hört saker om honom.
Någon jag pratade med sa att han hade sina stunder,
och en annan kallade honom...
...och jag citerar, sa att han kunde vara ett as.
De som kände honom vet att det är helt osant.
- Ni sa att ni inte kände honom väl. - Inte länge nog, sa jag.
Det var det jag sa. Att ni inte kände honom länge.
Vänta, jag tror inte att man får ha hundar här.
Jag såg en skylt på vägen in.
Jag beklagar er förlust.
Det finns en tid för allt. En tid att födas och en tid att dö.
Calvin Evans var en begåvad man, en hängiven kemist
och var alltid festens medelpunkt.
Calvin Evans hade ingen familj.
Även om vi inte vet vad Gud har planerat för oss,
måste vi lita på att han är och kommer förbli ett av Guds barn.
När ni, dem han älskade, hans grannskap, sörjer denna tragiska förlust,
sök tröst hos varandra och i Calvins godhet.
Hon var tyst i dagar.
Hon rörde mig inte. Hon tittade knappt på mig.
Jag hoppades att tiden skulle få henne att glömma att det var mitt fel, men hur?
Misslyckanden har en förmåga att vara oförglömliga.
- Bjöd han ut dig? - Jag vill inte prata om det.
Titta vem det är. Stirra inte, Bertha.
Ofattbart hon är här. Kroppen är fortfarande varm.
Jag kände alla hans lukter.
Hur han luktade när han var blöt. Hur han luktade efter att ha varit ute.
Hur han luktade efter en löptur.
Men här kände jag ingen lukt.
Det duger.
Elizabeth, du är här.
Var är mina saker? Var är Calvins saker?
Miss Zott, det är för tidigt för er att vara här. Ni behöver vila.
Jag behöver arbeta. Jag behöver min research.
Calvin och jag är så nära...
Vi var nära att ansöka om Remsen-anslaget. Jag kan inte missa en dag.
Allt har förts till förrådet.
Okej. Ska jag fylla i en ansökan?
Dr Evans arbete tillhör Hastings nu.
Men arbetet var vårt. Vi var så nära.
Finns det ett tomt labb jag kan använda efter arbetstid?
Jag är ledsen. Det är... Det är policy.
Och hans personliga tillhörigheter? Hans skivor, hans kläder, hans labbrock?
Jag vet vilken ovanlig relation ni och dr Evans hade.
Men vi måste vänta.
Vi måste se om kanske en bror eller en släkting
kan komma och göra anspråk på sakerna.
- Jag är ledsen. Om du behöver gråta... - Det behöver jag inte.
Jag vill arbeta. Jag behöver arbeta, Fran. Snälla.
Raring, jag är rädd att utan en kemists stöd...
Pengar behövs säkert. Jag ska se vad jag kan göra.
Kanske inom administration. Men dr Evans hund...
Om du kan komma tillbaka utan hunden kan jag ordna nåt.
Tack.
När hon gick varje morgon, var jag skräckslagen.
Tänk om hon aldrig kom tillbaka?
Jag har lämnat mat åt dig. Den är klar kl 15:30.
Jag sätter på tv:n.
Tecknat, som jag vanligtvis undviker, men givet omständigheterna,
är det bättre än nyheterna. Bakdörren är öppen...
Men jag kände mig lättad,
för då slapp jag konfronteras av vad jag hade gjort.
Bortsett från att ordet "grey" med ett a
är en mer acceptabel amerikansk stavning
är ledtråden till vågrätt 14 "Earl _ te" inte korrekt.
Det måste stavas med ett E, det namngavs efter Charles Grey.
- Hinner ni med? - Ja, och det är fascinerade.
Unga dam, försöker ni vara spydig?
Absolut inte.
Jag vet att tajmingen var dålig då dr Evans var nära att ansöka
ett av våra anslag, men...
...jag hoppas ni förstår...
...att Remsenstiftelsen måste investera pengarna någon annanstans.
Jag antog det.
Det var det jag ville prata med er om.
De senaste dagarna har varit svårhanterliga, för att
Calvin var en kär vän förutom att vara min labbpartner.
Det visste jag inte.
Därför undrar jag... Jag undrar om...
Och jag vet att det här är ett stort "om".
Jag skulle vilja fortsätta dr Evans arbete.
Inte bara för hans skull,
utan för att försöka besvara de frågor vi tampats med i flera år.
Låt mig ta upp det med min styrelse.
Jag har en gåva till er.
Ursäkta, sir?
Öppna den.
Visst.
Jag... Det här är...
Wow, det här är Zotts och Evans arbete om nukleotider.
Nej, dr Boryweitz.
Det är Hastings research om nukleotider, och jag vill att ni återskapar resultaten.
Jag skulle vilja hjälpa er, sir.
Jag kan inte ta åt mig äran för nåt jag inte har gjort.
Gör det då. Med mig.
Om den här researchen är så banbrytande som Evans sa att den var,
låt oss då återskapa resultaten steg-för-steg och göra dem till våra.
Och miss Zott?
Om du inte klarar uppgiften, får jag... Då får jag hitta någon annan.
Jag antar att det vore synd att låta Calvins arbete gå till spillo.
MENSCYKEL BÖRJAN SLUT
JANUARI
FASTSTÄLL GRAVIDITETSSTATUS MED AMFIBISK ÄGGLOSSNING
Ursäkta?
Jag trodde jag var väntad.
Dr Donatti bad om några prover till farmakologilabbet.
Självklart. Ingen berättar något för mig.
Ta det ni behöver.
STÄDNING PÅGÅR
KONTROLL EXPERIMENT
Jag visste om bebisen innan hon visste.
På samma sätt jag vet att det ska regna innan det gör det.
Jag tänkte att det kunde bli en ny början för oss.
En nystart.
Hej. Kan jag stå till tjänst?
- Är allt som det ska? Jag knackade. - Jag bygger ett industriklassat kemilabb.
- Är det här en dålig tid? - Dålig tid för vad?
Artikeln i LA Times framställer Calvin som ett monster.
"Även den ensamma individen i familjedelen sa, och jag citerar:
'Jag kände honom inte väl', slutcitat."
Vad hemskt. Så skulle jag aldrig säga.
Precis. Det är journalistisk ansvarslöshet.
Vi kan söka ett föreläggande.
Calvin struntade i vad folk tyckte om honom.
Det här är historia. Det som står skrivet är vittnesbörd.
Jag ska prata med någon på Times. Du kanske måste ge mig fullmakt.
Det kanske inte behövs, men jag säger till.
Ursäkta, vem är ni?
Harriet Sloane.
Jag bor tvärsöver gatan.
Calvin var min vän.
Förlåt mig. Jag är inte mig själv.
- Ha en fin kväll. - Detsamma.
Nåt hade tänts inom mig.
Jag började tillbringa all vaken tid med att vakta vid fönstret.
Jag hade fått en andra chans att beskydda min familj.
Jag skulle inte misslyckas igen. Jag fick inte.
Inte förrän 1934 började de servera lunch här.
Inte förrän 1939 började de erbjuda varma rätter.
Irländsk köttgryta på måndagar. Kyckling och dumplings på tisdagar.
Eller var det onsdagar? Jag kommer säkert på det.
- Vänta. Var det när... - Förlåt. Ursäkta mig, mr Astor.
- Då så. - Boryweitz, får jag prata med dig lite?
Självklart.
Elisabeth, jag är ledsen att jag inte sa nåt på begravningen,
men jag beklagar verkligen din förlust.
Jag vet att ni stod varandra nära.
Tack. Dejtar du fortfarande Laurel?
Vet du om det?
Alla vet.
Donatti tog alla våra saker.
Vår research. Calvins personliga tillhörigheter.
Och jag vet att Laurel arbetar i förrådet.
Kan du fråga henne om jag kan få något? Vadsomhelst.
Jag ska försöka. Ja.
Tack, Alfred.
Nej, på tisdagar var det stuvad biff,
kyckling och dumplings på onsdagar och vidrig torsk på fredagar.
LA Times.
Förlåt att ni har fått vänta.
Idag har känts som två veckor. Hursom...
- Förlåt att jag är sen, mrs... - Sloane.
Mrs Sloane. Det stämmer. Ja, jag fick ert brev.
Vi älskar när nya tips kommer in. Vad var det ni hade?
Nåt om White Wolf Fault-jordbävningen...
Jag har kommit för att diskutera artikeln ni skrev om Calvin Evans.
Rätt smaskig, va? Vad missade jag? Han verkade rätt underlig.
Han var inte underlig. Han var en begåvad man. En bra man.
Det ni skrev var inte sanningsenligt.
Det ni skrev var ärekränkning och fel. Det var fel.
Vad var det jag missuppfattade? För om det är specifika fakta, då...
Det är premissen, hela porträttet.
"Även om Evans åtnjöt respekt i vetenskapliga kretsar,
var han känd som en enstöring.
Frigid med sina jämlikar och sen till skratt."
Citat: "Mannen var lika begåvad som tråkig. Begåvat sinne, torr som snus."
Kallar ni det journalism?
Calvin var den varmaste personen jag kände.
Om hans sinne var begåvat, så var hans hjärta större.
Det borde stå i artikeln.
- Men det där är citat... - Anonyma citat.
- Från hans kolleger. - Jag vill se utskrifterna.
Varsågod.
Alltså, jag är ledsen. Verkligen.
Kontrovers och krydda säljer tidningar. Jag vill bara behålla jobbet.
Som sagt, det har varit mycket här idag.
Har ni ingen story åt mig, måste jag fortsätta jobba.
- Godkväll. - Du började utan mig.
Självklart inte. Jag har bara förberett.
Jag är bara lite förvirrad.
- Ja. - Vi börjar här.
Sakta, sakta, sakta.
Här, här.
Du la till silverkarbonat först, va?
Jag trodde du gjorde det.
Ser det där rätt ut?
Jag tror vi missade nåt.
Nähä?
Förlåt om jag är förmäten, men jag antar att denna kommitté lyder
lagarna enligt USA:s konstitution?
Okej. Alla är ense. Jag lyder också lagen.
Och jag utgår från att det inkluderar alla tilläggen.
Även det 14:e, vilket...
Vilket garanterar alla människor – alla...
...lika skydd enligt lagen. Så... Och det är här det blir lite kinkigt.
Hur kan Beverly Property Owners Association
tillägnas andra rättigheter än mig och mina grannar
när det gäller anläggandet av denna väg?
Förmodat vi alla erhåller samma beskydd. Vill någon av er klargöra?
Inte? Då fortsätter jag.
Vägen ni vill anlägga för att förminska våra kvarter till intet...
Hej. Jag måste ta Lauren till Musso & Frank's efter det här.
Kom in.
Det betyder så mycket.
Så lite.
Men... Elizabeth, Laurel och jag letade igenom hela förrådet,
men vi hittade inte er research.
Den kanske har hamnat fel eller slängts av misstag.
Jag bara... Jag såg den inte.
Jag är ledsen.
Det gör inget.
- Ha så trevligt. - Tack.
C. EVANS PERSONLIGA TILLHÖRIGHETER
Den var obetydlig, men den bar på så många minnen av honom.
Av oss.
Han var här hela tiden. Varför packade de undan honom?
HARRIET NÄSTA GÅNG ÄR JAG DÄR. – C
Mamma!
- Mamma, säg åt honom att sluta! - Junior, lägg ner pilen.
- Mamma, hon rörde min båge! - Nej!
Mamma!
- Slå mig inte med den! - Ge hit!
Jag vill inte störa, men jag ville ge dig den här.
Eller, Calvin ville det.
- Nej, det är jag inte! - Jo!
Det här är min stol, inte din.
- Vill du komma in? - Nej. Nej, det är okej.
Mamma, hämta honom!
En sekund. De lugnar sig när de har fått mat.
Men kom in. Kom in.
- Middag! - Sluta!
Du kan sluta!
Han rör mig!
Jag var så arg på honom sista gången vi pratade.
Och det är jag fortfarande. Så...
...nu är jag arg på mig själv för att jag är arg på honom.
Gillar du jazz?
Jag börjar göra det.
När Calvin flyttade in, hade jag inte sett honom.
Jag hade bara sett flyttbilen.
Jag gick dit med en välkommen-till-kvarteret-paj,
och hör Charlie Parker skräna där inifrån.
Och jag tänkte: "Den här familjen har bra smak."
Döm min förvåning när den enda vita pojken på fem kvarter öppnar dörren.
Såg du honom någonsin dansa?
Jag såg honom genom fönstret en gång, det lät jag honom aldrig glömma. Och bara...
Oh, ja. Ja.
- Det var mycket axlar, mycket huvud. - Bara... Jag grät.
Gud.
Kan du nu förklara varför någon behöver ett industriklassat labb i sitt kök?
Jag måste slutföra vår research.
Jag är...
Jag är en tickande klocka.
Du är gravid.
- Jag klarar det inte. - Jo.
Jag kan inte.
Ingen kan. Men sen utvecklas man.
Man tror sig inte kunna, men man gör det ändå.
Så är det att vara mor.
Dr Masons kontor.
Miss Zott. Trevligt att officiellt träffa er.
Snälla, säg Elizabeth.
Jag beklagar verkligen er förlust.
Evans var en bra man. En bra man och en duktig roddare.
Ni borde komma och ro med oss så snart ni är redo.
Ni kommer ju inte ut mycket i ert tillstånd.
- Jag har använt roddmaskin. - Käre gud.
Är det dåligt? Calvin byggde en.
Ja, det kan jag tänka mig att han gjorde, det är bara...
Jag har aldrig hört talas om nån som använt den med flit.
- Hur långt ror ni? - Ungefär 10 000 meter per dag.
Jag har alltid trott att gravida kvinnor utvecklar en kapacitet för att lida,
men det förbereder er för barnafödsel.
Alla era värden ser bra ut.
Men varför har det tagit er så lång tid att komma hit?
Ni är i sista trimestern.
Tja...
Jag liksom hoppades att... det skulle lösa sig av sig självt.
Miss Zott, har ni nån att vända er till? En vän eller släkting? Er mor?
Någon?
Jag har en hund.
Hundar kan vara goda följeslagare.
Och en granne som jag typ känner.
En hund, en granne ni typ känner och en roddmaskin.
Utmärkt.
Så snart ni kan, vill jag se er nere vid båthuset.
Jag inser att det kan dröja. Låt oss säga ett år.
Min båt har sökt den rätta andreroddaren, och något säger mig att det är ni.
Tills dess, försök slappna av och få lite sömn.
Snart kommer sömn vara ett minne blott.
DR LELAND MASON BÅTHUSET – ETT ÅR
- Ni avskedar mig. Av vilka skäl? - Det vet ni nog.
Jag har inte den blekaste.
- Ni är havande. - Ja, jag är gravid. Det stämmer.
Mr Astor, har min korrespondens gått långsammare senaste månaden?
Tja, nej.
Jag smittar inte. Jag har inte kolera. Jag kommer inte smitta nån med barn.
Ni vet att kvinnor inte fortsätter arbeta när de är gravida.
Och ni är inte bara gravid, ni är ogift, vilket är skamligt.
Graviditet är ett naturligt tillstånd.
Alla människor börjar så.
Förklarar hon graviditet för mig?
- Vem tror ni att ni är? - En kvinna.
En befruktad zygot är 50% ovum och 50% sperma.
Skulle mannen bli avskedad i samma situation?
Det vore väl rättvist?
Vilken man syftar ni på? Evans?
Vilken man som helst. Om en ogift kvinna blir gravid,
är mannen som gjort henne gravid ansvarig, blir han då också avskedad?
- Skulle ni avskeda Calvin? - Självklart inte.
Då har ni inga skäl att avskeda mig.
Klart att jag har. Ni är kvinnan. Ni blev på smällen.
Vi har regler, miss Zott.
Inte för det här. Jag har läst personalhandboken från pärm till pärm.
- Det är en oskriven regel. - Och därför icke lagligt bindande.
Evans skulle skämmas över er nu.
Nej. Nej, det skulle han inte.
Elizabeth.
Hej. Jag var just på väg över. Jag undrar om du har en yxa jag kan låna.
- Menar du allvar? - Ja.
- Jag finner släggan för begränsande. - Jag har ingen yxa.
- Okej. Godnatt. - Jag var på väg att knacka på din dörr.
Reportern skrev en till artikel.
"Rådsmedlemmarna sågs skruva på sig i sina stolar
när Harriet Sloane" – det är jag –
"gav rummet en lektion om grundlagen."
Jag fick dem att skruva på sig.
Jag svär... Det här låter galet,
men det känns som om Calvin fick det här att hända.
- Vad menar du? - Jag gick ner till Times
och krävde att de skulle skriva en ny artikel,
- och reportern vägrade. - För det är inte så tidningar fungerar.
Men om jag inte hade gått dit, hade reportern aldrig kommit till mötet,
och jag hade aldrig fått en artikel i LA Times
om rasister som låtsas att en väg igenom min trädgård är bra för samhället.
Och hur hjälpte Calvin till med det?
Jag vet inte, jag bara...
Jag kände hans närvaro i rummet med mig.
Godnatt.
Elizabeth?
Vad du än försöker att inte känna...
...måste du förr eller senare tillåta dig att känna det.
MATENS KEMI AV JAMES BELL
SUVERÄNA KYCKLINGMIDDAGAR
UNDERBART SNABB OCH LÄTT GRILLAD KYCKLING
FÖRLÅT. VAD JAG ÄN GJORDE, FÖRLÅT MIG – CALVIN
Vad säger man till någon som förlorat allt?
Och sen kom jag på det.
Det Calvin brukade säga varje gång vi tröttnade på att springa.
Han brukade säga: "Det är det fina med löpning."
När man inte tror att man kan gå vidare.
När man sörjer sina gårdagar
eller inte vet vad som kommer hända imorgon,
då är ens syfte att bara vara och sätta en fot framför den andra.
En fot, en fot, en fot.
Det är allt man måste tänka på.
En fot. En fot.
Och sen, var så säker, kommer man hem.
Undertexter: Victoria Heaps